PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
My chceme pravdu! My chceme pravdu!
My chceme pravdu!
My chceme pravdu! My chceme pravdu!
12. BŘEZNA 2004
Co to tak trvá?
Kvůli těm útokům zrušili koncert.
Ale přesunou ho a vymění nám vstupenky, ne?
Nemám tušení.
To je ona.
Jo, to je!
Myslíš, že nám dá podpis?
To nevím.
21:30 V KONCERTNÍM SÁLE ELISA MONTCALMOVÁ
PŘESUNUTO NA 13. BŘEZNA
Eduarde?
Ahoj.
Moc ráda tě vidím. Jsem ráda, že tu jsi.
Co se stalo?
Se mnou?
Jo. Jak dlouho jsme se neviděli?
Nevím, to mi řekni ty.
Už to budou čtyři roky.
Čtyři roky, no jistě.
Jo, ale...
Co?
Jako bys zestárnul o čtrnáct.
JE A NENÍ
Když jsem tě viděla, napadlo mě, že hodně piješ.
Nebo bereš drogy, když jsi tolik zestárnul.
- Promiň, já nevěděla. - To nic.
Jak se ta nemoc jmenuje?
Na tom nesejde, není to vážný.
Stárnout dvojnásobně rychle není vážná věc?
Trápí tě to?
Jo. I když jsem tě čtyři roky neviděla,
záleží mi na tobě.
- Ale ty, na druhou stranu... - Co?
Vypadáš ještě líp.
- Čas ti ubíhá pozpátku. - Co prosím?
- Pardon, můžu? - Jistě.
- Tady. - Díky.
Já jen... Vy jste...
Moc vám děkuju.
Mohlo to být horší.
- Vážně? - Mohla chtít selfíčko.
Co?
Ale nic.
Blahopřeju.
Jsem rád, že se ti daří.
A že ji šťastná.
Díky.
Proč ses teď vrátil?
Proč?
Ano. Kvůli čemu jsi tady?
Tolik let ses mi vyhýbal a teď...
Vyhýbal? Já?
A ne snad?
Eduarde, já už se nezlobím za to, co jsi udělal.
Já... Já už si nevzpomínám.
Co? Copak ta nemoc
taky ovlivňuje paměť?
Jo. Někdy jo.
- Vidím tě, a je to jako... - Jako bys mě neznal?
Nic o mně nevíš.
Co?
Název první písně alba, který zítra vyjde.
Ne, nevíš, nevíš
Nevíš o mně vůbec nic
Miluju tu písničku.
Zpívali jsme ji v hudebce, ne?
Ne, to si nevybavuju.
Promiň.
Já se na tebe taky nezlobím.
Vážně, ani trochu.
Eliso.
Ahoj.
Lásko, čekáme na tebe. Pardon.
- Eduarde? - Ano, ano.
Nestárnu tak dobře jako ty.
- Dobře. - Elisa ti to vysvětlí.
Nechtěl jsem zdržovat.
Viděl jsi zkoušku?
Je to nuda.
Neposlouchej, zkoušky nejsou nudný. Rozhodně ne se mnou.
- Běž, doženu tě. - Dobře.
Nechci ho, ale hodně mu dlužím.
Ne, kvůli mě to neříkej...
Co děláš večer?
- Co? - Čekají tě doma?
Clara a děti?
- Ne, nečekají. - Ne?
Po zkoušce tě zvu na večeři.
Zdravím.
Tudy.
Překvapte nás nějakou specialitou, Xaviere.
- Díky. - Jistě.
Nějaké alergie?
Pořád jsi alergický na broskve?
- Jo. - Nic s broskvemi.
- Výborně. - Díky.
Díky.
Už jsi tady byl?
Ne, nikdy.
Je to drahý podnik, ale nejlepší. Alespoň pro mě.
To nepochybuju.
Nevolal jsi jim.
Komu?
Svojí rodině.
Proč bych jim volal?
Abys jim řekl, že přijdeš pozdě,
že se nemají bát a čekat s večeři? Co já vím?
Tak to normální páry a rodiny dělají, ne?
Jo. Nevím, myslím že jo.
- Chceš si půjčit mobil? - Ne, není třeba.
Ale co Clara?
Eliso, já a Clara spolu nejsme.
Jak dlouho?
Pár dní.
- Už spolu nejste? - Ne.
Ale od kdy?
Nevím, nevzpomínám si.
Nevzpomínáš si, kdy jsi opustil svou rodinu?
Ne. Neříkej, že opustil...
Odešel jsi ty, nebo Clara?
Já nevím...
- Ale bydlíte spolu. - Ne.
A kde teď bydlíš?
U rodičů.
Nežertuj.
Proč?
Dobře víš, kdo žije v domě tvých rodičů.
Kdo?
Já!
Ty? Pořád?
Jak to myslíš?
Rodiče se tam nevrátili, když jsme se rozešli?
- Co to povídáš? - Moji rodiče?
- Dost, Eduarde! - Dost čeho?
Ty žertuješ, ne?
Ne. Říkal jsem ti, že kvůli tý nemoci zapomínám.
I na smrt svých rodičů?
Zítra to budou přesně čtyři roky od tý tragédie.
Od tragédie?
Víno?
Nechte nám tu láhev, obsloužíme se.
- Dobře. - Díky.
Je to vážný, že jo? Ta nemoc.
Nelži mi. Proto se chováš divně.
Proto jsi opustil Claru a děti.
Proto jsi přišel.
Ano, je to vážný. Hodně vážný.
A co říkali doktoři?
Neřekli mi přesně kdy...
A chceš to vůbec vědět?
Ne. Ale nebude to hned.
- Co Clara a děti? - Ne, nic nevědí.
Je to tak lepší. Aby neměli starosti.
- Necháme to být. - To nemůžeš, Eduarde.
Eliso, chci si užít zbývající čas.
Chci žít, jako by každá chvíle byla poslední.
Ale Clara...
Neřeš Claru, Eliso. Mezi námi dvěma nic není.
- Co to povídáš? - Vůbec nic!
Vždycky byla dobrá kamarádka, nic víc.
- Je matka tvých dětí. - Ne.
Matka mých dětí jsi měla být ty.
Ne. Jsi to ty.
To mi nedělej.
Co se tu noc stalo?
- Kterou? - Před čtyřmi lety.
Když jsem se nevrátil.
Protože jsem nepřišel, tak ty...
Já co?
- Rozhodla ses... - Jsi odporný.
Ne, nechoď. Nechci být sám.
Neodcházej.
Jdu si na záchod chvíli pobrečet.
- Přijdu. - Breč tady.
Já bych byl rád.
Vrátím se. Pusť mě.
Pod jedinou podmínkou. Až přijdeš, povíš mi všechno,
co se stalo, až doteď.
Proč?
Protože nechci umřít, aniž bych tě požádal o odpuštění
za všechnu bolest,
o který teď ani nevím.
Mluvil jsi s ním?
Ne.
Asi s Clarou.
Ne, nebudu jí zase volat. Vypadá to jako...
Ano.
Jo, dobře. Řekneš mi to?
Dobře.
Jo.
Díky, Òscare. Mám tě ráda.
Mám jít dál, nebo ne?
- Ahoj, Lluísi. - Ahoj.
- Tak zítra. - Zítra.
- Čau. - Ahoj.
- Máš chvilku? - Jistě.
- Jdeme na skleničku? - Ne, to ne.
Jen ti chci říct, že mám zájem o ten koncert.
- Co? - Předtím...
Potřebuju laskavost a nevím, komu bych řekla.
Ahoj.
Mám skvělý zprávy.
Studio ti chce vydat album.
Pokřtí ho v Barceloně. Co říkáš?
Vážně?
Fantazie.
Tady.
Zní to nádherně.
Jo, jsme spokojení.
Trvalo to jen měsíc?
- Můžu si ho nechat? - Jistě, je tvoje.
Ale nikomu to nepouštěj, ještě není v prodeji.
Ne, ne.
Kdy bude koncert, ať to neprošvihnu?
Spustíme to v bývalý hale Zeleste.
Změnili název, teď je to Razzmatazz, nebo tak.
Razzmatazz?
Přijdeme.
Poslala jsem Eduardovi pozvánky na všechny koncerty,
ale on... - Jo.
Nikdy nepřišel.
Má teď hodně těžký období,
jak asi víš. - Jo, chápu to.
Chtěla jsem tě vidět a dát ti tohle.
- Co to je? - Jeho klíče. Dáš mu je?
Měla bys to udělat ty.
Ani mi nebere telefon.
Řeknu, ať ti zavolá.
Tebe poslechne.
Jo.
Mohli bychom...
Eliso, krásko.
Dlouho jsme tě neviděli.
- Maneli. - Ahoj.
Budeš něco pít?
Ne, trochu spěchám.
- Jdu za... - Eduard brzy dorazí.
Posaď se.
- Ale on... - Kde máš tašku?
Co?
Ty nejedeš s námi?
Co?
Do Calonge na víkend.
Kam?
Pronajali jsme v Calonge chatku.
- Eduard říkal, že pojedeš... - Marie, raději mlč.
Možná to mělo být překvapení.
Ano, možná.
- Ty to nevíš? - Ne.
Měli jsme se sejít sami,
abych mu vrátila vaše klíče.
Klíče od toho bytu, který jsme vám dali?
Pardon, jdu pozdě.
Ráda jsem vás viděla.
Ne, Eliso, co jsme udělali?
- Vy dva nic. - Eliso, počkej.
- Ne! - Počkej!
- Nech mě, Eduarde! - Ne!
Počkej!
Nejsme spolu měsíc a tvoji rodiče nic nevědí?
Co to bylo za past?
- Jaká past? - Co plánuješ?
Že s tebou pojedu na idylický víkend,
jako by nic?
Měl jsem přijet dřív...
Nevím, kolikrát jsem ti volala.
Mluvila jsem s Òscarem, s Clarou,
zvala jsem tě na koncerty. Ty jsi nikdy ani nedal vědět.
- Cítil jsem se špatně. - A já ne?
Musíš být pořád oběť?
Chtěl jsem přijet dřív, abych tě zkusil přesvědčit...
K čemu?
Aby ses ke mně vrátila.
A abychom to řekli rodičům.
Co bys jim chtěl říkat?
Co to děláš?
Ještě to není vidět.
Co?
Ne.
Co ne? Cítila jsem se hrozně.
Odešel jsi, když jsem tě potřebovala. Co jsi čekal?
Mami, prosím.
Já budu řídit, vysvětlím vám to potom. Jedeme.
Pere, je mi to líto.
Díky.
- Běž za Eduardem. - Hned.
Nikdy to nepřekonám.
Je mi to líto.
Běž.
Jinak to bude horší.
Proč?
Říkal mi, že tě už nikdy nechce vidět.
Fenomén jménem Elisa Montcalmová.
Přes noc obsadila první příčky,
její album už je platinové.
Po velkém úspěchu prvního koncertu
katalánská zpěvačka a textařka pracuje na druhém albu
a vyráží na turné,
se kterým objede Evropu i Ameriku.
- A už jsme se neviděli? - Porušil jsi slib.
Nevím, o čem mluvíš.
Nevěřím, že ta nemoc vymazává vzpomínky, který jsou...
Cítíš se kvůli něčemu provinile?
Ta nehoda ti změnila život. Mně taky.
Ale pro tebe k lepšímu.
To záleží.
Ne, to je naprosto objektivně vidět.
Ty už jsi mě neviděl, ale já jsem tě viděla.
Vážně? Kdy?
Když se narodil Joan.
Jaký Joan?
Eduarde, to mi děláš schválně?
- Kolik Joanů znáš? - Tvýho tátu.
A hraje roli v tvým životě?
No jistě.
Doopravdy mě děsíš.
Myslím tvýho syna.
Aha, Jan... Joan, můj syn Joan.
Jistě, promiň. Jen jsem žertoval.
Zapomínáš na děti?
Nikdy. Nezapomněl bych na naše...
Na svoje děti.
Pokračuj. Kdy jsi mě viděla?
VÝCHOD
Ne.
Kdykoliv tě slyší v rádiu,
nebo vidí v televizi, je mu zle.
Ráda bych mu to vynahradila.
Slíbil si, že tě už nikdy neuvidí.
A teď...
Ještě je moc brzy.
Clara se o něj stará dobře?
Má o něj velký strach. Hlavně teď.
Vyhodili ho.
Vyhodili?
Den před narozením dítěte.
- Docela krutý, co? - Ale proč?
Po tý nehodě devět měsíců nepracoval.
Pak se vrátil do práce, ale nešlo mu to.
Využili změn ve firmě a zbavili se ho.
- A Clara? - Ta je na mateřský.
Ale nemá ani stálý bydlení. Hlavně, že mají dítě.
To je neštěstí. Jak jim můžu pomoct?
Pochybuju, že by...
- Zdravím, jste Elisa Montcalmová? - Ano.
- Podepíšete se mi? - Ano.
Miluju váš zpěv. To album je parádní.
- Máte se dobře? - Ano.
- Díky. - Děkuju.
Na shledanou.
Taky se mi podepíšeš?
Sláva má svoje nevýhody, ne?
Měl pravdu.
Mám se dobře, mám peníze.
Chci pomoct.
Edu je moc hrdý, než aby to přijal.
Když to nepřijme...
Musíš mi pomoct.
Co jsem ho koupila, chci ti ho ukázat.
Vážně?
Òscar to tajemství udržel,
ale mrzelo mě, že na předání přišel tvůj bratr.
Dal jsi mu plnou moc, aby ses mi vyhnul, že jo?
Ano. Musel jsem dodržet slib.
Jo.
Tak teď ti konečně můžu poděkovat.
- Za co? - Žes mi ho prodal.
- Potřeboval jsem peníze. - Úplně jsem ho předělala,
ale základ je takový, jaký býval.
Ano, to je vidět. Tomu se říká umění.
Je to moje práce.
I hudba je umění.
Jistě, ale já myslel...
Byla jsi dobrá učitelka.
Dělala jsem to jen rok. Bylo to moc práce.
Na univerzitě jsi měla budoucnost.
- Vrátila by ses tam někdy? - Nepřemýšlela jsem nad tím.
Říkávala jsi, že studuješ umění,
abys mohla analyzovat talent druhých.
Ale teď, když...
Co se ti líbí víc?
Jak to myslíš?
Studovat ostatní, nebo studovat sebe?
Když to řekneš takhle, může to vyznít nabubřele, ale...
- Tu druhou možnost. - Ano.
Jistě.
Změnila ses.
Určitě míň než si myslíš.
Možná máš pravdu.
Tak co, líbí se ti to?
Je to divný.
- Takže nelíbí. - To netvrdím.
- Ale je to divný. - Líbí se mi to.
Známe se.
Ty o mně nic nevíš.
Teď buď upřímný.
Proč jsi porušil slib?
Nedošlo ti to?
Ne. Co vlastně?
- Nevidíš to ve mně? - Co?
Možná jsem tu písničku měl zpívat já.
„Nic o mně nevíš“?
Nic o mně nevíš.
Proč?
Nevíš, kdo o tobě každou noc snil,
co jsi zmizela.
Donutil jsi mě zmizet.
Já tě donutil?
Tak to chodí u lidí, který miluju.
Proč?
To bys měl vědět.
Nevím. Pomůžeš mi to zjistit?
S tou nemocí, můžeš...
Co?
Můžeš se milovat?
Jako jestli to nechytíš?
To je romantika.
Říkám, že o tobě sním, a ty nic neodpovíš.
Nebyl čas něco říct.
Rovnou jsi přešel k tragédii.
K jaký?
Že mizí všichni, který miluješ.
Je to tak.
Ta nehoda nebyla tvoje vina.
Zopakuj to.
Ta nehoda nebyla tvoje vina.
Eliso.
- Co to je? - Nic.
- Ukaž mi to. - Ne, to nic není.
- Nesahej na to! - Proč?
Protože to říkám!
Proč mi neřekneš, co to je?
Zařízení na cestování mezi vesmíry.
- No tak, co to je? - Vždyť ti to říkám.
Je to něco na tvojí nemoc?
Ano, takhle mi jdou do těla léky.
Vstřikuje je to přímo do žíly.
Nechci, abys umřel.
Taky to nechci.
Eliso?
Eliso.
Jdu se podívat na východ slunce,
jako když jsme byli starší než tihle dva.
- Trvalo mi to? - Ne.
Ten den jsem tu byla.
Napadlo tě to někdy?
Skočit dolů na koleje? Nikdy.
Napadlo to někdy tebe?
Já to udělal.
- Co? - Udělal jsem to. Tady.
- V jiným světě. - Aha, metafora.
Ne.
- Ne, kdepak. - Skočil jsi dolů?
Když jel vlak.
A co se ti stalo?
Umřel jsem. Byl jsem na cucky.
Na cucky?
Doslova. Byl jsem po celý trati.
Támhle i tam.
Krása. Proč jsi to udělal?
Dával sis za vinu smrt rodičů?
Ne.
Smrt tebe a našich dětí.
- V jiným vesmíru. - Jistě, samozřejmě.
Do kterýho se přeneseš, když zmáčkneš ty světýlka.
Přesně tak.
Taky jsem přemýšlela o vesmírech, kde jsem udělala věci jinak.
Kdo nad tím nepřemýšlí?
Hlavně poslední roky.
Co by bylo, kdyby...
Kdybychom ty a já...
Kdybys tu noc přišel domů a já tam další den nešla.
To ti můžu říct.
Mám?
Padl bych ti s pláčem do náruče
a řekl bych, že kdybys chtěla, založíme rodinu.
A já bych se staral o naše dítě.
První by byla holka. Nebyla by to Carlota, ale...
Carla. Jako Carlota, ale moderní.
Ano, Carla.
Skvělá holka, chytrá po mámě. Jiná než ostatní.
Dělala by nám radost a my bychom měli další dítě.
Kluka. A nebyl by to Joan,
jako tvůj táta, byl by to... - Jan.
Jako Joan, ale moderní.
Jan.
Fantastický kluk, který by nás rozesmíval, objímal a pusinkoval.
Byli bychom skvělá rodina.
Ale nebyla bys slavná zpěvačka.
Měla bys doktorát z historie umění,
což není tak strašný. - Ne, to není.
A byli bychom šťastní, neměli bychom problémy
a milovali bychom se, jak to jen jde.
I kdybychom měli nudný zaměstnání
a život by byl jenom řada klišé
jako z hloupýho hollywoodskýho filmu.
A naše skvělý děti by vyrostly
a daly by nám spoustu vnoučat.
Než bychom umřeli v posteli na stáří,
drželi bychom se za ruce.
- Krása, ne? - Ne, tak by to nebylo.
Dej mi na tohle smlouvu
a hned ji podepíšu.
Neexistuje svět, ani vesmír, kde by to takhle mohlo dopadnout.
Jeden takový být musí. Tak je to zkrátka daný.
Jestli ne, jaký to má smysl? Jestli ne, proč jsem tady?
Povíš mi to?
Spali jsme spolu, ale stejně na mě nemůžeš řvát
a takhle se mnou jednat.
Buď tak hodný a nesahej na mě.
Promiň.
Mrzí mě, že jsi nemocný,
ale nemůžeš si hrát s mými city.
To ty jsi šla sem.
Ano, abychom se zasmáli a zavzpomínali na starý časy.
Ne abys vyprávěl tyhle hlouposti.
Nejsem tvůj majetek.
Nejsem tu, abych ti dala děti
a uchránila tě před stářím.
Já jsem tu pro sebe, tečka.
Porušila jsem svoje pravidlo a teď toho hrozně lituju.
Jaký?
S nikým nespím noc před koncertem.
Nejsem jen tak někdo.
Při sexu jsi jako všichni ostatní.
Pohni, jestli chceš snídani.
Za dvě hodiny musím do televize.
...u přihlížejících vyvolalo silnou reakci.
Ani jeden z obou politiků
si nemůže dovolit další nepokoje.
- Díky, Lupe. - Díky.
Po útocích v New Yorku jsem čekala, kde to bude příště,
ale že tak blízko... - A bude jich víc.
Londýn, Paříž, Nice, Manchester, Brusel, Berlín...
- Nezkoušej mě vystrašit. - Stane se to.
A v Barceloně?
V Barceloně taky, ale až za spoustu let.
Nevím, jak o tom můžeš vtipkovat.
Kéž by to byl vtip.
Je nechutný, že máme politiky,
kteří pořád jenom lžou.
Zítra je socialisti vyženou.
Podle průzkumů to tak nevypadá. Ani podle nejnovějších.
Na začátek pár věcí změní.
Jakých?
Dostane nás z války v Iráku, legalizuje svatby stejného pohlaví.
To neprojde.
Ale jinak nic moc. Bude tam sedm let.
Přijde ekonomická krize a pravice se vrátí,
jako by se nic nestalo. V Katalánsku bude blázinec.
Jaký blázinec?
Volby vyhrajou nezávislý strany a...
A roku 2014 bude Katalánsko stát.
Ne. V roce 2014 bude jenom jednání,
ale později, po útocích v Barceloně,
vyhlásí Katalánskou republiku.
No tak, už mlč. Dost těch nesmyslů.
Promiň, že jsem byla zlá.
Ne, ty mi promiň, že jsem se choval, jako by ty čtyři roky nebyly.
Nenávidím se, když si vzpomenu, jak jsem potřebovala oporu.
V pokladně na tebe bude čekat vstupenka,
kdybys chtěl přijít.
Přijelo taxi do televize.
Jistě. Půjdu pak rovnou na koncert, domů už nepojedu.
Všechno máte připravené.
- Díky, Lupe. - Pán pojede s vámi?
Ne, mám raději veřejnou dopravu.
Chci si udělat výlet.
Půjč si auto.
Ne, co kdyby se mi něco stalo?
Co by se stalo?
Nehoda. Další.
Tak zatím.
Je skvělá, že?
O tom já mluvit nemůžu.
Ale je výborná ženská.
Díky.
Ahoj, Tere.
Nejsem si tím jistý.
Nevyloží si to Clara špatně?
Určitě ne, váží si toho.
Má starosti.
Eduard je na dně a nemůže se odtamtud dostat.
Je dobře, že ho rozveselíš.
Jsi jeho jediný přítel.
Prospěje vám to. Vytáhneš ho ven, rozptýlíš ho.
Tahle výroční návštěva hřbitova je hrozná.
Jasný?
Můžu mu pomoct?
Nevím. Má hrozný pocit viny.
Nikdo mu nedokáže vysvětlit,
že nemůže za smrt rodičů. Byla to nehoda.
Už jsou to čtyři roky.
Nechtěli jsme jít,
ale on nás nutí a Pere se nechce hádat.
- Dobře. - Jdeme.
Tady jsou.
Ahoj.
- Ahoj. - Čau.
- Dobrý? - Máš se?
- Jak se vede? - Ahoj.
- Tak co? - Dobrý.
Vypadáš dobře.
- Super. - A co ty, prcku?
Teto.
Co se děje?
- Ahoj, krásko. - Kdy jsi přijel?
- Jak se máš? - Jak se daří?
Tak co, vy dva?
Copak to povídá?
Dáme si večeři a skleničku, Edu.
- Dlouhý let. - Až jindy.
- Jindy. - No tak.
Jsem vážně unavený.
Ne, promluvíme si později.
Třeba byste si to užili.
Už jste se neviděli věčnost.
Až později. Jdeme.
- Jdeme. - Vyrazíme.
Tak později.
Jasně. Buď hodný, Joane!
- Chceš sedět vepředu? - Ne, není třeba.
- Půjdu dozadu. - Ne, ne.
Budu si povídat s Clarou.
- Skvěle. - O čem chcete mluvit?
Tak nějak o všem.
- To se nesmíme ani bavit? - Rád bych jel v tichosti.
Měl jsi zůstat s Òscarem, aby nehlídal sám.
Ne, ne, drahoušku.
- Nabídl se. - Claro.
Claro, jedeš na hřbitov. Nemůžu sám.
Ty jedeš se svým bratrem, se kterým ani nesmím mluvit.
- Děláš mi to těžký, Eduarde. - Prosím, Claro, nastup si.
Nedělám to schválně.
Já to tak nemyslel, promiň. Nastup si, prosím.
Pardon, promiňte.
Dobrý večer.
Moc vám děkuju.
Vy, co mě znáte, víte, že na koncertech moc nemluvím.
Většinou prostě zpívám.
Ale tenhle koncert je ze dvou důvodů výjimečný,
takže dnes udělám výjimku.
První důvod vám řeknu hned,
druhý později, před poslední písničkou.
Zaprvé, dnes jsme všichni byli svědky velké tragédie.
Hloupost průměrných politiků,
kteří nás vtáhli do nespravedlivé války, o kterou jsme nestáli,
tento týden způsobila příšernou smrt stovek lidí.
Odmítejme násilí
a vyžadujme, aby se politici přestali schovávat a lhát.
My chceme pravdu!
My chceme pravdu! My chceme pravdu!
A teď...
Srdce mi tak rychle buší
Jen když mi podáš ruku
Je to jasné, když řekneš: „Jak se máš?“
Sotva můžu mluvit
Ale ty nic nevíš
Ne, nevíš nic, vůbec nic
Nic o mně nevíš
Ne, nic o ní nevíš
O té, která o tobě v noci sní
Její jméno na tvých rtech
Můj odraz ve tvých očích
Vidíš mě jen jako kamarádku
Nikdy jsi mě jinak neviděl
Ale ty nic nevíš
Ne, nevíš nic, vůbec nic
Nic o mně nevíš
Nikdy jsem netušila
Jak láska funguje
I když moje srdce bylo plné lásky
K tobě
Ze strachu a studu jsem propásla
Šanci, že jednoho dne
Mě budeš taky milovat
Je kruté, když vidím, jak odcházíš
Po boku někoho jiného
S vědomím, že nikdy nezjistíš
Kdo opravdu jsem
S vědomím, že nikdy nezjistíš
Kdo opravdu jsem
Díky.
Moc vám děkuju.
Děkuju vám.
A teď, na závěr,
vám chci říct druhý důvod,
proč je dnešní večer výjimečný.
Je to proto,
že je tu skvělý přítel,
vlastně víc než přítel,
mnohem víc než přítel.
Patří mezi lidi, které jsem v životě nejvíc milovala.
A doteď nebyl schopný přijít na žádný můj koncert.
Takže tuhle píseň chci věnovat jemu.
Zčeše si vlasy z obličeje A se štěstím jí zase do očí uvidím
Vždycky se spálí ten
Kdo se dívá přímo do světla
Štěstí je pomíjivé Skrývá se i v přímém jasu
Netvrdím, že se mi to líbí Kdyby to všechno zmizelo
To láska mi plní břicho motýlky
Nemůžu si život nechat utéct Když ho mám přímo před sebou
Díky, žes tady jsi v tak výjimečný večer, Eduarde.
Ne, Eliso!
Eliso, já jsem tady! Jsem tady!
- Tady! - Edu, co to děláš?
Eliso!
- Edu. Edu, posaď se. - Tady jsem!